ВКУСЪТ НА ПШЕНИЦАТА
Сценарий и режисура: ДЖАНИ ДА КАМПО
Участват: ЛОРЕНЦО ЛЕНА
МАРКО МЕСТРИНЕР
АЛБА МОТУРА
ЕГИДИО ТЕРМИНЕ
и с участието на МАРИНА ВЛАДИ
Всеки човек има спомени от живота си...
от определен момент...
За някои, първият спомен е играчка...
За други... вкуса на храната,...
място,...дума, лице...
Различни неща.
Първият спомен, който имам от моя живот...
е за майка ми...
на смъртния й одър.
- Учителю! - Да, какво има?
Ще завършим ли последната глава днес?
Ще я завършим утре.
Книгата доста ти харесва, а?
- Да - И защо?
Майка ми също е починала, когато съм се родил.
Причината, да ви извикам, учителю...
е за да ви напомня...
Това е първата ви година като преподавател, нали?
Да, точно така.
Трябва да отбелязвате, в ежедневния график на часовете
уроците, които преподавате,
в случай, че бъде направена проверка от училищния инспекторат.
Вие може би не осъзнавате, но те са доста взискателни.
Добре, господине.
Четете пред класа книгата...
"Семейни Хроники"
от Васко Пратолини.
Наясно ли сте, че според католическата църква
тази книга се препоръчва само за възрастни читатели?
С други думи, за "тези, които са обучени в богословско учение
и имат умения за критично мислене".
Не, не знаех за тази препоръка.
Сега вече знаете.
И това е, което исках да се уверя, че знаете...
Позволете ми, да не се съглася с това.
Съжалявам.
В един от часовете по италиански, един от учениците
се позовал на книгата...
предлагайки да се използва по-категоричен израз.
Не разбирам...
Използвал израза "купувам дете"
вместо глагола "сдобивам се".
- Но това е училище. - Точно затова.
И вие мислите, че аз трябва да коригирам това недоразумение?
Глаголът е твърде реалистичен.
А вие сте все още студент.
И сте късметлия да получите тази работа
от самото начало.
Не приемайте автоматично, че ще имате същия късмет и през следващата година.
И ако искате един съвет...
не си създавайте много илюзорни представи за тези ученици.
Така по-лесно ще избегнете неприятни изненади.
Също така ви казвам,
че трябва да бъдете отговорен,
все едно ние представляваме интересите на родителите.
Добре. Разбирам отговорността.
Учителю! Как е домашното ми по италиански?
А, между другото, Ивано...
Сигурен ли си, че сестра ти си е "купила" бебе.
Разбира се, че не е го е "купила", учителю.
- Защо си го написал тогава? - Защото това е училище.
А домашното ми учителю?
Добра е. И това на Дуилио.
Вие в едно основно училище ли сте учили?
Не, той от Чивитела, място на селяндури.
- Чие място e пълно със селяци? - Твоето, нали?
Кой знае къде е Росарио, от Чивитела?
В болницата е със сърдечни проблеми. Цялото е в болницата.
Но е изписан преди два дни. Бих искал да го видя.
Казах на баща ми, че трябва да говори с вас. Той ще дойде в петък.
Да, но аз бих искал да говоря бащите на всички ви.
Най-малко веднъж през срока.
Учителю, за тези, които живеят наблизо е лесно,
но е много сложно за тия, които живеят далеч.
- На колко си години, Габриеле? - Седемнайсе. Защо?
Просто съм любопитен.
Тук съм просто да взема диплома. Баща ми не иска да работя на полето.
А ти предпочиташ училището или на полето?
Училището, учителю! На полето си е просто работа!
А твоят баща?
Предпочита да идвам на училище, въпреки че има много работа на полето.
Е, днес, тъй като ще ходя до Чивитела...
Първо ще отида до дома на Росарио и след това у вас. Добре ли е?
Щом искате...
Значи след училище винаги идваш в бара?
Да.
- И кога учиш? - През нощта.
Е, довиждане. Ще се видим утре в училище.
Сбогом, учителю.
Какво правиш тук?
Не искахте ли да се срещнете с родителите ми?
- Разбира се. - Ходихте ли у Росарио?
- Да - Аз живея извън селото.
Карате ли колело?
Горе долу.
Тогава хайде. Те ви чакат.
Той...
Той говори за вас толкова много, че все едно вече ви познавам.
Наистина ли?
- Добър ден. - Това е баща ми.
- Добър ден. - Извинете. Няма да стисна ръката ви.
Току-що идвам от обора.
Седнете, учителю.
Благодаря ви.
Налей виното.
- Ти искаш ли малко, Мауро? - Да.
Ще правя компания на учителя.
Мамо... А за мен?
Наздраве, учителю!
Наздраве.
Трябваше да си спомня, че последният автобус тръгва в 17:30.
Спокойно! Ще хвана такси.
Хареса ли ви семейството ми?
Да.
Ще дойдете ли отново?
- Що за въпрос? - Кога?
Още утре, ако желаеш.
Бих искал да ви виждам всеки ден.
Отдавна исках да ви дам това.
Но вие отидохте у Росарио.
Не е довършена. Не е както я исках.
Ето.
Ти ли направи това?
Да.
За мен?
Да.
Това дъб ли е?
Не, това е бор. Не виждате ли цвета?
Дядо ми много ви харесва.
Когато идвате, той става.
Това е комплимент.
Защото по принцип той само седи и никога не говори нищо.
Трябваше да го видите преди две години.
Той беше най-силният човек в селото.
Погледнете го сега.
Има рак. Предполагам, че не знаете.
Искате ли да видите къде е майка ми?
Мога да ви покажа и къде са братята ми.
Майка ми беше винаги усмихната.
Не като баба ми.
Имаше дълга коса, като сестра ми Адалджиса.
Всеки има мечта, която иска да се сбъдне...
дори, ако изглежда невъзможно.
Понякога ти се струва, че целият свят е против теб...
И повечето време е така.
Като всички и аз имам една мечта...
Неизменна...
която остава тайна.
Чух, че сте учителя, който се е преместил тук.
Да, преди няколко дни.
Предполагам, че за да бъдете по-близо до своите ученици.
Това също.
Апропо, чух че...
давате частни уроци на Росарио Tонюто?
Да. И не само на него. Защо?
Ами трябва да знаете, че преподаването на частни уроци е забранено.
Мисля, че мога да използвам свободно си време, както си поискам.
Разбира се, че можете.
Но учител не може да взима пари за преподаване извън училището...
Още по-малко пък от собствените си ученици!
Частните уроци, които давам са абсолютно безплатни.
Да вярвам ли, че прекарвате времето си...
като давате частни уроци? Трудно е за вярване.
Точно това правя. Не вярвате ли?
За Бога! Не е моя работа да го кажа.
- Отдавна ли си тук? - Не, само от десетина дни.
- Ще се качиш ли? - Да.
- Всичко ли е в бяло? - Да. Има повече светлина.
Извинявай.
Каква е тази стая? Холът?
Наречи я както искаш.
- А това е банята. - Да.
- Това твоята стая ли е? - Да.
Е, можеш да почистиш малко в почивните дни.
Да почистя, да.
- Къде е кухнята? - Ей там е.
Чакай да запаля лампите.
Колко е часът? Не искам да изпусна влака.
Не се притеснявай. Имаме време.
Попитах, защото майка ми винаги се притеснява, когато закъснея.
Не е толкова зле.
Щастлива съм, че те срещнах.
Защо?
Защото те харесвам. Много.
Не, не сега.
Какво ще правиш в събота вечер?
- Можеш да дойдеш тук. - Не мога. На купон съм.
Защо ти не дойдеш?
- Така ще мога да те запозная с Бруно. - Кой е Бруно?
Той ми е гадже. Не съм ли го споменаваме?
Трябваше да ми кажеш, че не обичаш да танцуваш.
Седиш там и пиеш цяла вечер...
От нещо ти е неудобно ли? Нещо не е наред ли?
Добре съм, благодаря.
Той е млад... за учител.
Предполагам, че е временна работа.
В момента, да.
Защо не потанцуваш малко с Чечилия? Да си разменим местата.
Хайде, танцувай с него.
Той наистина ли ти е гадже?
Тръгнах с него преди три години.
Той е женен, но живеят отделно. Как да го наричам?
Тогава защо спиш с мен?
Ти си много наивен, Лоренцо.
Аз спя с този, с когото поискам... И когато поискам.
Що се отнася до чувствата...
илюзиите са за децата.
Винаги ли се миеш със студена вода?
Когато е горещо, да.
Панталоните ви имат кал върху тях.
Трябва да ги почистите.
- Дай ми четка. - Искате ли аз да ги почистя?
Не.
Тогава да влезем в вкъщи. Четката е вътре.
О, господине! Миех чиниите и на разбрах. Учителят сам си чисти панталоните!
- Какво му е лошото на това? - Никога не съм виждал подобно нещо!
Ще вечеряте ли с нас?
- Благодаря ти, но днес не мога. - Защо?
Как смееш! Да задаваш такива въпроси на учителя!
Той може да прави, каквото си поиска!
Не отговаряйте тогава, щом баба казва!
Такова жалко, учителю.
Вижте как не ме уважава.
Дуилио... Закарай млякото в селото.
- Извинете, госпожо. - Моля.
- Внимавай да не паднеш. - Добър вечер.
- Добър вечер, учителю. - Дуилио ме покани на вечеря.
Мога ли да приема? - Разбира се.
Надявам се, да имаме нещо, което обичате.
Абсолютно.
Лека нощ, учителю. Аз отивам да си лягам.
- Толкова рано, госпожо? - Обикновено си лягам в 8.
Направих изключение заради вас.
Тя си е такава, учителю. Не и обръщайте много внимание.
Може да не забелязахте, но тя дори не вечеря с нас.
Мъжът и жената - на масата в кухнята.
Лека нощ, отново, учителю. Ще се видим следващия път.
- Лека нощ. - Леки сънища.
- Искате ли чаша кафе, учителю? - Да, благодаря ви.
- А ти? - Да.
По-късно можем да пийнем малко грапа.
Видяхте ли каква е баба ми е?
Да, но не ми харесва начина, по който разговаряш с нея.
Дъщеря ми е Адалджиса е същата като Дуилио.
Понякога страшно ме нервират.
Горкото момиче! След всичко което се случи!
Ех, учителю! Толкова много неща се случиха!
Дъщеря ми учеше в един колеж.
Монахините поискаха цялата сума, която тя ще струва към манастира.
Така че, говорих с монахините и ги помолих...
да я изпратят обратно в къщи... Поне за известно време.
Та да опознае малко живота...
Надявам се разбирате това.
Починаха съпругата ми и двете ми първородни деца.
Останаха Адалджиса и Дуилио...
който бе спасен по чудо, след смъртта на майка му.
Благодаря ви.
След това срещнах тази жена...
която също е вдовица.
Тя се грижи за децата, също като за свои.
Но тъгата е безкрайна, учителю.
Сега баща ми има рак на стомаха...
Как сте днес?
Сигурно сте забелязали. Не сам хапнал почти нищо.
И когато си мислех, че съдбата е приключила с нас...
възникнаха проблеми с Адалджиса.
Тя не искаше друга жена в леглото на майка си.
Мисля си, че...по този начин искаше да отиде в манастира.
Монахините никога не разбраха нищо!
Защото...ако бяха разбрали,
те нямаше да... настояват
дъщеря ми да стане монахиня.
Само молбите и молитвите....
можаха да ги убедят, че тя трябва да остане при мен за известно време.
Междувременно, една монахиня започна да й пише.
Аз криех писмата...
и сам й отговарях...
вместо дъщеря ми.
Представете си, учителю...
Беше минало много време...
откакто съм държал писалка.
Писах, казвайки, че тя иска да остане още малко тук
преди да влезе в манастира.
Казах на дъщеря ми,
че ако това наистина е призванието й...
тя трябва първо...
да завършат образованието си. Тя отиде в дома на сестра ми в Милано
Да, знам, че съм беден.
Но съм толкова добър, колкото всеки друг баща.
Процеса на машинното производство...
е определящ фактор за индустриалната революция...
през миналия век.
- Позволете. - Добро утро.
Добро утро, учителю. Ето кафето ви.
Благодаря, Берто.
Само минутка.
Ще ви дам...
Почакайте малко, ще ви донеса кърпа.
Учителю, да ви донеса ли друго кафе?
Не е необходимо.
Учителят не трябва да пие кафе. Той вече е нервен.
Ще останеш ли при мен днес?
Не.
Съжалявам. Това беше глупав въпрос.
Това, което правим, не ти ли стига?
Ако това е всичко, което можем да правим заедно...не.
Такива неща винаги те разстройват. Знам, че е сложно!
Сложен ли е факта, че те обичам?
Но и аз те обичам.
Но също така обичаш и Бруно?
Разбира се.
И когато сме заедно, си мислиш само за мен?
Винаги.
Но съм винаги на второ място за теб. Винаги.
Но винаги си мисля за теб. Това не е ли достатъчно?
Не.
Трябва да си тръгвам, Лоренцо. Изпрати ме, вече е късно.
Как повече ти харесва косата ми така вдигната
или пусната?
Лоренцо? Няма ли да кажеш нещо?
Зададох ти въпрос.
Защо искаш да знаеш? Наистина ли те интересува?
Когато си тръгвам оттук, искам да изглеждам хубава.
Ами тогава престани да идваш.
Какво каза?
Чу ме много добре, Чечилия.
Върви си.
Късаме ли? Просто така?
Да. Просто така.
Добре, Лоренцо.
Довиждане.
Спрете. Ето я.
- Виждате ли, тази къща отзад? - Да.
Давате го, без да казвате кой го изпраща? Аз ще чакам тук.
- Никаква бележка към него? - Не. Нищо.
- Това изненада ли е? - Да.
Благодаря за грамофона и учебника по английски език.
Защо не дойдохте? Можехте да вечеряте с нас.
Заповядайте. Днес е вашият рожден ден.
- Откъде знаеш това? - Не е трудно да се узнаят тези неща.
- Какво е това? - Ще видите.
Това са всички мои стихотворения.
Мисля, че искат твърде много редакция.
Прескочете канала! Хайде!
- Не - Лесно е.
- Не мога! - Хайде!
Видяхте ли? Направихте го.
Важно е да се прави разлика между едно дърво и друго.
- Хайде, научи ме. - Да ви уча? Аз?
- Да, ти. - OK. Да опитаме.
Какви са тези дървета отзад?
- Не знам. - Тополи.
Не виждате ли, между другото?
А тези, до тополите?
- Не знам. - Мешета...
Дъбове.
Виждате ли? Много лесни са за разпознаване.
Майка ви все още ли е жива?
Не, тя почина неотдавна.
А баща ви?
Той има друго семейство.
Нямате ли сестри?
Не.
- Ни братя, ни сестри? - Ни братя, ни сестри.
Бих искал да имам брат като вас.
Кой ви готви?
Зависи. Аз ям навън или сам си готвя.
Преди майка ви почине, когато сте били най-щастливи?
- Не знам. - Как може да не знаете?
- Обичахте ли майка си? - Разбира се.
Така че сте били по-щастлив.
Бях... някой друг. Разбираш ли за какво говоря?
Може би. Както и да е, приличате на мен.
Със сигурност.
- Това е за потегляне. - Запалването. А това?
- За спиране. - За спиране.
- Това е спирачката. - Това?
- Това е съединителят. - Съединителят.
- А това са скоростите. - Скоростите. И колко са те?
- Първа, втора... - И трета. Добре.
- А това? - Това е педала на газта.
Педала на газта. Педала на газта!
Поставете ръцете си тук. Раменете изправени.
- Запалването е там, нали помните. - Запалването.
- Не карайте твърде бързо. - Добре.
Да направим едно кръгче? Хайде.
Това е първият том на енциклопедия, която...
ще дам на Дуилио.
Каква голяма книга! По-голяма от мен!
Вие не трябва да правите скъпи подаръци, учителю.
Това трябва да струва много.
Никога няма да ви се отплатим.
Това е нищо, госпожо. Не ми струва нищо.
Това е по-старо издание на онова, което ще използвам в колежа.
За него ще бъде по-полезна сега, отколкото на мен.
Учителю, бихте ли искали малко вино?
Не, не, благодаря.
Елате с мен. Трябва да отида до обора.
Знаете ли как се казва тази крава?
- Не - Казва се Коломба.
Това е Розета. Другите са Бианка и Берта.
Прекрасно семейство. Всичките са жени?
Разбира се! Ако имахме бик тук...
те никога нямаше да спят през нощта.
От време на време получаваме сперма от бик...
и я слагаме в кравите. За да имаме телета.
Но не и Коломба.
Тя изгуби теле.
Ние направихме всичко, което бихме могли да го спасим, но не успяхме.
Тя страда достатъчно.
Забележете... Все още е зачервено като се има предвид, какво се случи.
- Какво има? - Нищо.
Слушах те.
Трябваше да ви благодаря за енциклопедията.
Няма значение.
Не, има.
Но как ще ми донесете другите томове?
- Ще ги нося един по един. - Много ли са?
Осем.
Познавате ли Мара от класа?
Тази, която винаги казва "да"?
Тя ми каза, че когато се ожените, ще искате да имате много деца...
И това, че ще наречете първото момче...
Лоренцо. - Защо?
Защото Мара е влюбена във вас.
Намерихме дневник в чантата й.
Трябваше да прочетете, какво пише тя.
Съжалявам за Мара. Забелязах, че тя ме харесва... Но не мисля, че...
Но как може някой да е толкова глупав?
Мара знае, че сте обвързан с някого.
Какво става? Ядосан ли сте?
Не, не...Това е защото...
не съм "обвързан".
А тази снимка, която пазите в портфейла си? На кого е?
Снимка на момиче, с което бях за известно време.
И все още пазите снимка й?
Хайде, Дуилио. Ставай. Хайде!
Колата е тук. Чака от пет минути.
Добър вечер, госпожо.
- Чао, Дуилио. - Чао.
Къде е той?
Чака ви в бара, учителю.
- Благодаря ви. - Няма защо.
- Добро утро. - Добро утро.
Извинете, учителю, че си позволих да дойда тук.
Няма проблем. Защо е това посещение?
Исках да говоря с вас. Но... седнете...
Благодаря ви.
- Какво да ви предложа? - Нищо, благодаря.
Извинявам се, но можем да поговорим само малко.
Часът ми започва след десет минути.
Дойдох тук, за да говорим за Дуилио.
Имаме много работа в момента...
и дори жена ми се нуждае от помощ.
Бабата остарява... Уморява се много бързо.
Искате да спра да посещавам Дуилио?
Защо говорите така?
Дайте ми време да ви обясня.
Продължавайте.
Знаете, учителю...че работата на полето тепърва започва...
и се нуждая от помощта на сина си следобед.
Какво ви каза жена ви снощи?
Защо ме питате всичко това?
Кажете ми истинската цел на вашето посещение.
То е заради енциклопедията.
Не разбирам защо му правите толкова много подаръци, учителю.
Знаете ли, учителю, Чудя се...
за любовта ви към Дуилио.
И знам, че и той иска това. Да знам...
че вие също ходите по домовете и на другите ученици.
Но при моя собствен син, изглежда различно.
Така че... Това е истината. Кратко и ясно.
Аз разбирам, че момчето...
ви обича повече от мен.
Ако това е истината...
Кълна се, учителю. Това е цялата истина.
Нямам предвид това, което ми каза жена ми.
Но какво каза жена ви?
Не се разстройвайте, моля ви.
Тя е жена, учителю...
и има по-дълбоки чувства към Дуилио, отколкото аз.
Тя си мисли, че съм направил нещо с детето ви, нали?
Не говорете така.
Но това е, което е казала.
Да, учителю.
Така мисли жена ми.
А Дуилио знае ли за това?
Е, той чу майка си и баба си да говорят...
Но не разбра, какво си казват.
- И вие ли мислите така? - Чуйте, учителю...
Синът ми казва, че всички сме невежи.
Аз, жена ми, баба му...
Че не разбираме нищо!
Казва, че ако сестра му си беше у дома...
не би имало проблем.
Мисля, че нямаме нищо за което да си говорим повече.
Почакайте, учителю.
Може да ни посещавате, когато пожелаете.
Но аз искам да чувствам, че Дуилио е мой.
Поне за известно време.
Мога ли да използвам работата на полето като извинение...
или може би ще предложите нещо друго.
Така Дуилио няма да се чувства напълно забравен.
Направете ми тази услуга, учителю.
Това не е въпрос на услуга.
Дуилио...си е ваш син.
- Габриеле! Махай се! - Защо?
Излез веднага, преди да съм те изхвърлил!
Махай се! Животно!
Здрасти, Лоренцо.
Бях сигурна, че ще ми се обадиш.
Откараха дядо в болница.
И татко ме помоли да ви поканя да дойде днес у нас.
- Добре. - В колко часа?
След като се нахраните. Ще се видим тогава.
Надявам се.
Благодаря, че дойдохте, учителю.
За мен е удоволствие.
Как сте, госпожо?
Оправям се...
А вие как сте? Мина време откакто сте били тук.
Настанявайте се, учителю.
Учителю, ще ви помоля за една услуга.
Всичко, което пожелаете.
Баща ми влезе в болница за някакви изследвания.
Но преди да тръгне...той помоли
някоя неделя, Дуилио да го посети заедно с вас.
Без проблем. Можем да отидем следващата неделя.
Не е спешно.
Можете да отидете, когато ви е най-удобно.
Мислех, че той е искал...
Точно така.
И аз го искам повече от всеки друг.
Всичко наред ли е в къщи?
Не трябва...
Искаш ли бонбон?
Да благодаря ви.
Вземи този. С мед е.
Как сте, г-н Луиджи?
Е ...Откакто съм дошъл тук...
започнах да се подобрявам...
И апетита ми се увеличи.
Дуилио...баба ти успокои ли се?
Да, дядо.
Това е лудост...
че тя не може да ме посети.
Но, сериозно...
Колко време отнема
за да направят четири изследвания?
Аз ще ти дойда отново на посещение... С учителя.
Дуилио...
Ела по-близо.
Не бъди в тежест на баба си.
Не си играй с оръжия.
Ти си толкова млад.
Да.
Учителят...
Той е с теб...
и те обича толкова много!
Не го изоставяй.
Аз не разбирам тази картина.
Има толкова много цветове, но изглежда, че има само един.
Обичаш ли да рисуваш?
Да, много.
Но предпочитам да работя с глина. И с дърво.
Какво ще обичате?
- Какво искаш? - Ньоки.
- А за вас? - Ньоки, също. С масло.
Тогава сос за ньоки и едни с масло.
- И за мен с масло. - Добре.
А за основно, имаме хубава пържена риба.
- Обичаш ли риба? - Да.
Така, риба и за двамата.
За гарнитура? Салата?
Салата? Да.
- Червено или бяло вино? - За мен, бяло.
Ъ-ъ, бяло и за мен.
Той е брат ли ви е?
- Да. - Така си мислех. Толкова си приличате.
Този отговор ми хареса.
Дори да не им казвате истината, на вас ще ви повярват.
Но аз само да ви погледна и ще разбера.
Не е нужно да казвате нищо.
Сестра ми е луднала да се запознае с вас.
Говорих й толкова много за вас, че вече може да се считате за приятели.
Знаете, че тя идва да прекара няколко дни с нас, нали?
Страхотно. Най-накрая ще се запозная с нея.
Вече сте поканен на вечеря.
Така че ще сме заедно.
- Здравей, Лоренцо. - Здравейте, Адалджиса.
- Харесва ли тази плоча? - Да, много.
На мен също. Купих я в Милано за Дуилио.
Беше толкова мило от твоя страна да му подариш грамофон.
- Какво правиш? - Той загуби, нали?
Никога не съм виждала брат си такъв.
Променил се е много.
Да играем мач?
Когато свърша с това.
- Дуилио, но какво ти става? - Остави го.
Не му обръщай внимание.
Глух ли си, момче?
Надраскана е. Колко жалко...
Влизайте.
- Свалете си обувките. - Защо?
Баба ми да ги почисти утре сутрин.
Не мисля така. Аз сам ще си ги почистя.
Не вдигайте много шум. Оставете ги тук.
Готови ли сте? Хайде.
Лека нощ, Лоренцо. До утре.
Чао. Лека нощ.
Четвъртата врата в края е вашата стая.
Радвам се, че останахте да спите тук.
Какво да ви приготвя, учителю?
Направих си кафе, благодаря. Не ям нищо сутрин.
Но това е твърде малко! Да ви направя кифлички с масло?
Или може би пресни яйца? - Не настоявай, бабо!
Е, правете каквото искате.
Не й обръщай внимание. Понякога е повече, отколкото мога да понеса.
Днес ще ходя на фризьор в града. Искаш ли да дойдеш с мен?
Никой друг ли няма у дома?
Не. Всички са на полето.
Когато се прибера вкъщи, искам преобразяване от горе до долу.
Като че ли на някой му пука!
Няма да останеш незабелязана.
Какво е това? Комплимент или снизходителност?
Комплимент. Не се притеснявай.
Не говорихме много вчера.
Можем да започнем сега.
Имаш ли си приятелка?
Не.
А аз си имах някого.
Не е като да съм нямала.
Отдавна ли преподаваш?
Не, това ми е за първа година.
Приличаш повече на по-голям брат на учениците.
Всички казват така.
А ти, какво правиш в Милано?
Ами, работя, следвам. И преди всичко, се забавлявам.
- Живееш с леля си ли? - Да.
И си плащам за това. Дори за чаша вода.
Какъв тип е леля ти?
Кръгла нула. Знаеше ли?
Не, но Дуилио ми разказа за нея. Той я харесва много.
Брат ми обича всички. Това е най-големият му дефект.
Ти го харесваш много, нали?
Да. Много.
И защо го харесваш толкова?
Просто защото той е като мен.
Ивано.
Дуилио не дойде ли на екскурзията?
Не знам. Не съм го виждал.
Дуилио! Ела тук!
Вие елате! Не виждате ли, че съм зает?
Или ви е страх да не паднете?
Вижте какво направихте с обувките си.
Трябваше да си останете там.
Сърдит си, нали?
Ти си играеш с мен.
- Така е! - Грешиш.
Защо не дойде с нас днес? - И защо трябваше да го правя?
Дуилио, погледни ме!
Аз съм тук, с теб, сега. Това не е ли достатъчно?
Дайте ми ръката си.
И сега, когато училището свърши... Кога ще ви видя?
Когато поискаш. Пиши ми и аз ще дойда.
Слушайте... Един мой приятел...
от училище, беше изключен.
На петнадесет години е и не иска да ходи на училище.
Живее близо до нас.
Казах му, че може би вие бихте могли да го подготвите...
и следващата година да премине в по-горен клас.
Не мога да давам частни уроци на ученици от училището.
А и да можех, знаеш, ме се местя другаде.
Точно затова попитах.
Радваме се, че дойде.
Чечилия ми каза, че се връщаш обратно във Венеция.
Да, след няколко дни. Такива са условията.
А следващата година ще се върнеш ли да преподаваш?
Не знам.
Няма значение, винаги можеш да идваш на гости.
Ако искаш.
Разбира се.
Бруно, трябва да тръгваш. Шест часа е.
Това е вярно. Вече е време. А ти, кога ще ходиш на плаж?
Утре, с майка ми.
Лоренцо, ще останеш ли с мен тази вечер?
Ако Бруно няма нищо против...
Защо трябва да имам?
Събуди се, вече е късно.
Здрасти.
Дай ми целувка.
Никога не съм те виждал...
Виждал как?
Иска ми се да се събудя...
и да те видя до мен.
Трябва да тръгвам! Хайде, ставай!
Може ли да дойда на плаж с теб?
Не.
Но защо не излизаш с мен на обществени места?
Сред хората...
Казвала съм го хиляда пъти.
Заради Бруно.
С него съм от дълго време...
Ще се женим следващият месец.
Лоренцо... нищо няма да се промени.
Ние пак ще се виждаме.
Моля те, спри да говориш.
Няма да съм вързана.
Мисля, че ако ме оставиш сам загубата няма да е много голяма.
Да си тръгвам ли?
Има картичка за теб.
Не може да бъде. Никой не ми пише.
Не изглежда така.
Някой си Дуилио.
Пише, че трябва да отидеш веднага, дядо му е починал.
Кой е този Дуилио? Приятел?
Да.
Да, това е най-добрият ми приятел.
И е само на дванадесет години.
- Един от учениците ти? - Не.
Това е някой, който ме научи на всичко.
Искаше ми се да отида на плаж с теб.
Пристигнах късно. Знам.
Не. Хайде.
Сестра ми вече не живее с леля ми.
Изхвърлила я от къщи и оставила багажа й пред вратата.
Никой не знае какво се е случило.
Горкият дядо.
Само да знаеше какво ще се случи след смъртта му...
щеше да направи всичко възможно, за да не умре.
Съпругът на леля ми започна цялата бъркотия.
Баща ми му предложи пари, за да се грижи за фермата,
но леля ми и чичо ми искаха повече.
Но най-накрая прие.
Но ни казаха, че...дотолкова, доколкото зависи от тях...
ние за тях сме мъртви.
Щастлив съм, че дойдохте заради мен.
Все още ли пазите лодката, която ви дадох?
Да.
И стихотворенията?
Тях също.
На никого не съм правил хубави подаръци, освен на вас.
Най-хубавите.
В къщи, всички ви харесват.
Видяхте ли майка ми?
Тя беше тази, която каза, че можете да спите с мен.
Сега, най-накрая...тя разбра всичко.
Че вие никога няма да направи нищо, за да ме нараните.
Можете да се идвате тук винаги.
Винаги ще сте добре дошли.
Благодаря.
Сбогом, учителю. Приятно пътуване.
Ще се върнете ли следващата година отново да преподавате тук?
Не мисля така. Не знам, къде ще ме изпратят.
Благодаря за всичко.
И съжалявам.
Колко сте красива, госпожо... когато се усмихвате.
Няма ли да се върнеш?
Не, Дуилио. Не мога.
Не е вярно, че не можеш!
Не искаш!
Превод, тайминг и субтитри: sofiaguy